PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
- Co můj dům? - Neboj. Je nedotčený.
A ten požár?
Je v dobrém stavu, fakt.
- Vyhořel sklep? - Nevím. Trochu.
Nezačalo to tam?
Musím domů.
- Zůstaň ležet. - Kolik je hodin?
Deset ráno.
Proč tu jsi?
Včera večer jsem vyzvedla Stanleyho.
Napadlo mě, že budeš potřebovat odvézt domů.
Kde je brácha?
Nevím.
Chtěl jsi umřít?
Taková pitomost.
Co je v tom sklepě tak důležitého?
Věci, co patřily našim.
To je absurdní.
Se Stéphanem se chceme rozejít.
Ne hned.
Myslíme, že pro Stanleyho bude lepší, když počkáme.
Můžeme spolu žít, a přitom nebýt spolu.
Nic na to neřekneš?
Pomůžu ti s úklidem.
To je dobrý.
- Nevadí mi to. - Nestrachuj se.
Ale ty ruce...
Zvládnu to.
Díky za nabídku.
Mám odejít?
Jo. Jestli ti to nevadí.
Mrzí mě to.
Do pytle.
To snad ne.
Krucinál.
Do prdele!
Sakra.
Tys mě vyděsil.
To tys vyděsil nás.
- Kdes byl? - Přespal jsem u Andrého.
Takhle jsem si ji nepředstavoval. Čekal jsem něco většího.
Je konec. Už nefunguje.
Už ji nikdy neuvidím.
Zdá se, že Pán světla ti poslal varování.
Musels způsobit spoušť na druhé straně.
Dostanu tě zpátky.
Aby fungovala, potřebuje fotony.
Je poháněná světlem.
Žádná elektřina, žádné fraktální trhliny...
takže žádný narušený prostor.
- No tak. Jdeme. - Mluvím vážně.
Tak jo.
Bylo to o fous. Mohlo to být horší.
Nech to. Udělám to potom.
Podle hasičů chytlo uhlí blízko kotle.
Prý přeskočila jiskra.
Blbost.
On si myslí...
že za tím jsou ty větrné turbíny
v Naujacu.
Proč ne Vatikán?
Proč jsi šel dovnitř, když tu hořelo?
ÓDA NA LÁSKU
Asijská arowana se prodává za 40 000 eur.
Nachází se jen v Malajsii.
- Čtyřicet tisíc? - Jo. Někdy víc.
Jak vypadá?
Dost obyčejně. Je drahá, protože je vzácná.
Před pár lety se jeden albín prodal za víc než 150 000 eur.
Jaký máš plán?
Plán?
Pro nás dva. Co máš na mysli?
Víš to moc dobře.
A ty si zřejmě myslíš totéž, jinak bys tu nebyla.
Nechci dlouhodobý vztah.
Já taky ne.
- Potíž je v tom, že jsi dobrý v posteli. - Myslíš?
To je fakt. Slýchám to často.
Musím prostě nést svůj kříž.
Naše těla spolu skvěle souzní.
Můžu se pokusit to občas dělat blbě, jestli chceš.
Už jsme se neměli vidět.
Ne, neměli.
Ale jsi tu a já taky.
Musíme si jen dát pozor.
Pozor na co?
Abychom se nezamilovali.
Byla to nehoda.
Ty za to nemůžeš.
Mohl jsem ji zachránit. Čekal jsem moc dlouho.
Chtěl jsem počkat, až bude náš vztah víc...
Až mi začne úplně důvěřovat.
Hypoteticky...
Ptám se jen hypoteticky...
co byste udělal na její záchranu?
Přivedl bych ji zpátky k sobě.
Pomocí té krychle?
Ano.
A?
Ještě by žila.
Takže dnes uznáváte, že je mrtvá?
Ano.
Přiznat to je to hlavní.
Nezažene to tu bolest, ale...
je to klíčová součást truchlení.
- Byl jste na jejím pohřbu? - Ne.
Ne.
V den její kremace u mě doma hořelo.
Hořelo?
- Ano. - U vás doma?
V domě žádné velké škody nebyly...
až na tu krychli.
Ta je v háji.
A kremace vaší přítelkyně proběhla v tentýž den?
Ano.
Vaše přítelkyně byla zpopelněna...
tak jako vaše krychle?
Ne, ta úplně neshořela.
Myslím ve vašem snu.
Prosím?
Uznáváte, že to byl sen?
Ne, byla to noční můra. Ta nejhorší.
Dobrá.
- Zatím toho necháme. - Fajn.
Můžete chodit dvakrát týdně?
- Už to máte? - Skoro.
Zkuste rozsvítit ve sklepě.
A je to.
- Skvěle. - Fajn.
C4 PLASTICKÁ TRHAVINA
Miluju tě.
Já tebe taky.
Nikdy tě nepřestanu milovat.
Ani když už nebudeme spolu.
Ale my budeme pořád spolu.
Do háje.
Co to je?
Všechno pohání světlo.
Jo, to je ono.
S lekníny, nebo s kachnami?
Rozumíš?
No jasně.
Jednoduše řečeno, rozhodující je světlo.
Jo.
Rozhodující je světlo.
Žádná elektřina, žádné fraktální trhliny...
takže žádný narušený prostor.
- Kdo je to? - Já.
Louise, otevři, prosím.
Do prčic. Měl jsem hrozný strach.
Strach mi zavolat?
Sakra. Ukážeš se po týdnu, a v noci.
- Vysvětlím ti to. - Zítra.
Nestůj tam tak.
Pitomče.
Louise?
VAŠE ELEKTRONICKÁ LETENKA ARRONOVÁ LOUISE
Paříž. Londýn.
Omlouvám se.
Chtěl jsem přijít, ale u mě doma hořelo.
- Hořelo? - Ano.
Popálil jsem si ruce.
Ale nic na nich nemáš.
Už mě ty tvoje kecy štvou.
- Poslouchej. - Ne, ty poslouchej mě.
Nemůžeš zmizet a pak se zas najednou objevit.
Myslíš, že můžu čekat věčně?
- Odpusť mi to. - Potřebovala jsem tě.
Přísahám. Je to pravda.
Volala jsem ti, stavovala se.
Tvůj dům byl nedotčený, a ty nikde.
Ty tvé skoky v čase, ta krychle.
Mám toho dost. Musí to skončit.
Brzy to bude za námi...
Slyšíš, co říkám? Dost!
Třeští mi hlava.
Musím na vzduch.
- Tak si odpočiň. - Potřebuju na vzduch. Dusím se.
...v tento den sv. Valentýna.
Co je?
Už vím.
Rozchod na sv. Valentýna, co?
Jsi ještě v rauši?
Děláš všechno pro to, aby k tomu došlo.
To dítě bych si stejně nenechala.
A mohla bych se ostříhat.
Mám toho dost.
Už žádné ohony.
Tuhle část jsem nikdy neviděla. Pěkné.
- Nikdy jsi tu nebyla? - Ne.
Viděl jsem u tebe cestovní brašnu. Někam jedeš?
Jo, zítra ráno. Letím do Londýna.
Do Londýna?
Musím vyřešit ten tátův peněžitý dar.
Kdy se vrátíš?
Za tři čtyři dny.
Rozčílilo mě, žes nevolal.
Myslela jsem dokonce, že se nevrátíš.
To mě mrzí.
Ovšem říkali jsme, že dáme jeden druhému prostor.
Být spolu, a nebydlet spolu.
Už se to nestane.
Nechci tě ztratit.
Já tebe taky ne.
Je ti zima? Máš ledovou ruku.
Mám je vždycky ledové. To víš.
Je ti zima?
Trochu.
Máš ledovou ruku.
Mám je vždycky ledové. To víš.
A co hlava?
Je to lepší.
Ta žena, co skočila pod metro. Pamatuješ?
Ano.
Rok jsem byla milenkou jejího muže.
Když jsme se rozešli...
opustil svou ženu.
Ona pár měsíců nato spáchala sebevraždu.
Oba jsme mysleli, že je to naše vina.
Ale nebyla. Měla rakovinu.
Donutila sestru, aby slíbila, že to neřekne manželovi ani dětem.
Chtěla, abychom se cítili odpovědní...
a žili až do smrti s pocitem viny.
Nejdřív jsem zuřila, ale pak se mi ulevilo.
Ale... teď cítím, že se to vrací.
Uvědomuješ si, co nám provedla?
Uvědomuju si jen, že musela být hrozně nešťastná.
Naprosto zoufalá.
A my nejsme?
Hele, Louise...
hlavní je, že teď známe pravdu,
a na ostatní musíme zapomenout.
Dnes večer jdu se Stanleym do kina. Co budeš dělat ty?
Jdu na večeři s Brendou.
- Má nového... - Já vím.
Nového přítele. Je to Nordine.
Jak to víš? Nikomu to neřekla.
Nevíš toho náhodou víc?
Vím toho dost.
Chceš kávu? Pivo?
Ukaž mi to.
Mám vlézt dovnitř?
Jen tak tam vlézt?
Jo.
Tak dobře.
Co když se nevrátím? Napadlo tě to?
Ano, napadlo.
Stejně tam vlezu za tebou.
Jsi vážně cvok.
Krucinál.
Louise?
Sakra.
Do hajzlu.
Louise.
Je ti něco?
Co se stalo?
Ty si to nepamatuješ?
Asi jsem si vzala moc prášků.
A bouchla se do hlavy.
Ale ne.
Dvě hodiny na rentgen. To je k zbláznění.
Aspoň víš, že ti nic není.
Vidíš? Nerozešli jsme se.
Neměl jsi pravdu.
Netvař se tak sklíčeně.
Nejsi rád?
Jsem.
Až se vrátím, brnknu ti.
Opatruj se.
To já vždycky.
Jak dlouho zůstaneme u Andrého?
Vyzvednu tě zítra odpoledne. Potom hned pojedeme.
- Neříkej to mámě, nebo mě zabije. - Slibuju.
Ne.
PAŘÍŽ LYONSKÉ NÁDRAŽÍ
Pan Johansson vás přijme za pět minut.
Dobře.
Víš, co jsi udělal?
Ne?
Pokazil jsi mi přijímací pohovor.
Můj první. Na důležitou pozici.
Jsi spokojený?
Všechno jsi pokazil.
Umíš si představit ten stres?
Před prvním pohovorem
se kouknu z okna a ty si tam klidně sedíš.
Pochopila jsem, že mě sleduješ, že mě špehuješ.
Kdy jsi začal? Kdy jsi mě začal sledovat?
- Dnes ráno na nádraží. - Ne, myslím poprvé.
Před kolika dny nebo týdny?
Teď to bylo poprvé.
A líbí se ti to?
- Promiň. - „Promiň?“
Jedno slovo, a jsi z obliga?
- Odpusť mi to. - Ne.
Taky dobré slovo, ale už jsi ho použil.
Hele, musíš mi věřit. Chtěl jsem tě chránit.
Nic jiného tě nenapadá?
Chránit mě před čím?
Před kým?
Před tebou?
Před nehodou.
Jasně. Zas ta tvoje krychle.
Máš vždycky dobrou výmluvu, když něco zvoráš.
Už o ní nechci nikdy slyšet, jasné?
Myslel jsem, že ještě chodíš s Jamesem.
Takže nejde o moji záchranu.
Ale o to, že žárlíš?
Ano.
Ježíši, Vincente.
Co mám teď dělat?
Pozvracel dveře od auta i okýnko.
Tvůj kamarád je nechutný.
Já bych se vyzvracel do trička.
Podržíš ho ze stran a bliješ dovnitř.
Zvratky vždycky smrdí. Jako hovna.
- Já jsem nikdy nezvracel. - Opravdu?
Ani kapku.
Já bliju rád.
- Tak dost. - Děláš si legraci?
- Vůbec ne! - Máma to zas napsala špatně.
Nechám vás tu. Končím.
- Neumíš prohrávat. - Ne, končím.
- Prohrál jsi? - Jo.
Dali mi na frak.
V nemocnici to koneckonců není zlé.
Vrátím se tam.
Černé díry jsou extrémně malé objekty, takže je nesmírně obtížné...
Tolik tam nepřemýšlím.
Nejsem připravený.
- Řekls to tetě? - Ještě ne.
Myslíš, že ji to raní?
Mám jí to říct?
Ať si myslí, že vyhrála.
Kdo?
Minulost.
Získáš čas, ale minulost to neovlivní.
Je to jediný způsob,
jestli ji chceš porazit.
Ať si myslí, že vyhrála.
Sledujeme-li oblast, která označuje přesný střed
naší galaxie,
zpozorujeme hustou hvězdokupu. A tato oblast...
Chceš se dívat se mnou?
Jo. Budeme se dívat spolu.
Posaď se.
Jestlipak teta fixluje.
Samozřejmě.
Pozor. Jsem ještě panic.
Říkal jsem si: „To nebude on.“
Ale je.
Béatrice, má žena. Jonas, můj syn.
- Dobrý den. - Dobrý den.
Vyhodili mě, jak jsem vám říkal.
- Lituju. - To nemusíte.
Čtyři měsíce teď pracuju v noci a mám spoustu volna.
Už mi to můžete říct.
Nechal jste si to, že?
Ten balík. Nechal jste si ho?
Ne, já ne.
- Nikdy jsem mu nevěřil. - Vaše oči.
Než jste odpověděl, podíval jste se doprava. Paměť je vlevo.
Paměť je v levé hemisféře.
V té pravé jsou fantazie a lži.
A jé. Madam nežertuje.
Jsem rád, že máte práci.
To je dobré.
No...
Ještě se uvidíme?
Jo. Třeba se ještě potkáme.
Pořád opakuju stejné věci.
Přešlapuju na místě.
Byl jsem rád, že ji zas mám, když jsem to v Paříži zvoral.
Byl jsem si jistý, že to vyšlo.
Že se změnila.
Ale podělal jsem to znovu.
Denně sleduji, jak mi uniká.
Nic s tím nesvedu. Nic.
Myslel jsem, že čas vše spraví, ale jen nás oddálil.
Louise se stala opět Louise. Tou původní.
Ale to nevadí.
Už to pro mě není problém.
Vzdal jsem se naděje.
Nikdy ji nezachráním.
Takže teď...
Tíží mě to a nás to ničí.
Jsem bezradný. Přivádí mě to k šílenství.
Smířil jsem se s tím.
Ztratil jsem ji, ale nechci, aby umřela.
Jen na tom teď záleží.
Abych ji zachránil.
- Zachránil Louise? - Ano.
Před čím?
Můj bratr má pravdu.
Musím ji nechat myslet si, že vyhrála.
Kdo že vyhrál?
Možná jsem to já, kdo se změnil.
Není to její vina.
Musím se s ní rozejít.
Teď jste v realitě, v současnosti.
Tohle je váš život.
Je to jediné řešení.
Napravím to. Neumře.
Promiňte, ale nerozumím vám.
To nevadí.
Zavolejte mému kolegovi doktoru Rochatovi.
Je to psychiatr.
Opustil jsem Louise. Jinak to nešlo.
Stačilo jen počkat na den její smrti.
Znal jsem místo, datum i čas.
NA VĚČNOU PAMÁTKU KATE BRADBURYOVÉ
Co tu děláš?
Odpověz.
Viděl jsem, jak tě srazilo auto.
Před hřbitovem
sis vytáhla mobil a přecházela přes ulici.
Srazilo tě auto. Viděl jsem to.
Co to povídáš?
Budeš chtít odejít z nemocnice.
Nedělej to, jinak umřeš.
- Jak víš... - Neodcházej, než ti udělají testy.
Něco ti najdou. Slyšíš mě, Louise?
Slyším, ale...
Budeš chtít odejít, ale nedělej to.
To je šílené. O čem to mluvíš?
Stejně nechci odejít.
- Strašně mě bolí hlava. - Tím spíš.
Kam jdeš?
Neodcházej.
Prosím tě.
Zůstaň tu chvilku.
Dostal jsem s Louise druhou šanci.
Zachránil jsem ji. Byla to úleva.
Bolest z rozchodu se vytrácela.
Louise byla pryč už tři měsíce.
Ten pracovní pohovor jí vyšel a ona přijala výnosné místo na Islandu.
Brenda tvrdí, že je spokojená.
Dívala se mu na tetování. Vypadalo jako čerstvě udělané,
- ale on ho měl přes 60 let. - Fakt?
Jo. Síla, co?
A ta holka mu ukázala to své.
Už skoro neviditelné.
- Jak to? - Záleží na inkoustu a na typu pleti.
Ty třeba máš mizernou pleť.
Černoši a my Asijci ji máme dobrou, pevnou. Ta nestárne.
Jo?
Slunce, alkohol...
- To všechno. - Jo.
- Překvápko. - No ne.
Co tu děláte?
Co to sakra je?
Je to bomba?
Ne, Yvesi!
Podruhé jsem se dověděl, že Louise zemřela.
Minulost ji dohonila.
V Reykjavíku ji srazil autobus.
Pochopil jsem, že strávím zbytek života její záchranou.
Vstávej.
Nechce odejít.
Cože?
- Nic to nebude. - Běž spát.
V obýváku je nějaký chlap. Chce tě vidět.
Trvá na tom. Spal jsem na gauči a on mě vzbudil.
- Co to meleš? - Tak pojď.
Kdo je to?
Herdek. Kde se tu vzal? Ten tu nebyl.
Co děláte u mě doma?
Spletli jste si dům.
- Vincent Dauda? - Ano.
Mejdan už skončil.
Kde je?
Co?
Ta krychle.
Kde je? Ta krychle.
Jaká krychle?
Kde je...
ta krychle?
Ve sklepě.
Je ve sklepě.